Eva Pavlatová – Bojíte se smrti? (Olympia 2001, ISBN 80-7033-061-9), s. 58-65

Poznání z prastaré tradice

Představte si, že bych o pánech Štampachovi, Sidonovi a Šilhavém uvedla, že jsou následovníci jordanismu. Neboť křesťanství, židovství a islám pocházejí z oblasti, kterou protéká řeka Jordán. Právě podle řeky Indus totiž označili muslimští dobyvatelé náboženství většiny Indů za hinduismus. Tato kulturní a náboženská tradice je založena na védských písmech, jedním ze tří jejích směrů je vaišnavismus a jeho součástí je i hnutí Hare Kršna, jak mi vysvětlil bhakta (oddaný) Jan Mareš.

Kde jste se poprvé setkal s touto filozofií?
Prvním popudem k duchovnímu hledání pro mě byla slova mého otce: „Jakmile se dítě narodí, okamžitě stárne.“ O jejich smyslu jsem musel neustále přemýšlet a přivedly mě i k úvahám o smrti. Na otázku, co je po smrti, jsem dostal od rodičů odpověď, že nic – jen tma. To jsem nedokázal přijmout, a proto jsem později začal hledat na tyto otázky nějaké zasvěcenější odpovědi, nejprve ve vědě a později ve filozofiích a náboženstvích.
Někdy v roce 1979 jsem objevil zmínku o vaišnavismu v časopise 100+1, kde byla i fotografie jednoho oddaného, jak se nazývají vaišnavové, kteří se hlásí k hnutí Hare Kršna. První kontakt se odehrál až po listopadu 1989, když oddaní zpívali na Václavském náměstí a prodávali své knihy. Připadalo mi to poněkud sentimentální – chodí Prahou, zpívají... Domníval jsem se, že nic hlubšího v tom není a vím, že si to myslí více lidí. Jedná se o určitý kulturní šok. Každé náboženství však uctívá Boha pronášením a zpěvem jeho jmen, ale většinou se to neděje na veřejných prostranstvích.

Zajímal jste se do té doby o nějaké jiné východní filozofie?
Jako snad každý student jsem se nerad učil „to, co mi v životě k ničemu nebude“. Západní vzdělávací systém totiž učí všechno možné, přičemž ignoruje ty nejdůležitější existenční otázky – kdo jsem, odkud jsem přišel, kam jdu, co je smyslem života, proč a jak žít ve shodě s ostatními lidmi ve společnosti, co je smrt, jak se na ni připravit a co bude po ní. Probíral jsem různé filozofie – křesťanství, buddhismus, zen, taoismus...
V roce 1992 jsem studoval v Itálii a v Miláně jsem navštívil restauraci Góvinda. Tam jsem poprvé mluvil s oddanými a jedl vegetariánské jídlo, které bylo obětováno Kršnovi – prasádam, speciálně připravované podle tradičních receptů. Byl to ohromný zážitek – ta chuť, jakoby nebylo z tohoto světa. Nedalo se to k ničemu přirovnat. Uvědomil jsem si, že nepůjde jen o suroviny a recept. „V tom učení bude něco, co jinde není. To by se mělo prozkoumat,“ říkal jsem si. Když jsem se vrátil do Prahy a opět potkal skupinu oddaných při tradičním harinámu, přijal jsem pozvánku na veřejnou přednášku jednoho gurua. Potom jsem navštívil tehdejší chrám v Modřanech a začal číst první knížky o védském poznání duše. A postupně mi začalo všechno dávat smysl.

Co bylo to něco, co jinde není?
Z buddhismu jsem věděl o reinkarnaci a karmě, což jsou naprosto logické záležitosti a není nutné o nich vůbec pochybovat, ale to učení se mi zdálo neúplné. A tehdy jsem zjistil, že to, co mi v něm stále chybělo, byl „kupodivu“ Bůh. Najednou bylo vše jasné. Z křesťanství víme, že existuje Boží řád, Boží vůle, Boží milost apod. a z buddhismu, že se podle vlastních zásluh rodíme stále do hmotného světa. Vaišnavismus je jakýmsi „postgraduálním studiem náboženství“. Jedná se o propracovanou vědu, která je rozvedena do neskutečných podrobností, včetně filozofie šuddha-bhakti – čisté oddané služby, věčné činnosti osvobozené živé bytosti.

Laik by řekl, že ta oddanost s veškerými rituály, nočními modlitbami, sterilní přípravou jídla je až fanatická...
Fanatismus znamená něčemu věřit, něčemu být oddaný a něco uctívat a přitom vůbec nevědět, proč to dělám (a k čemu to slouží). Také jsem pochyboval, ptal jsem se, hledal různé chyby a nedostatky, ale nenašel jsem je. Mám jistotu, že to, co dělám, je správné. Navíc se mezi ostatními oddanými cítím jako doma, jako ryba ve vodě – je to nepopsatelné. Lépe než ve vlastní rodině, protože je mezi námi duchovní soulad, což v rodině, aniž bych měl cokoliv vůči svým příbuzným, nebývá, neboť se jedná o karmické a nikoliv duchovní vztahy.

Buddhista Vlastimil Marek řekl: „Jediné, co mohu popřát západní společnosti, je, aby začala přistupovat ke smrti, jako členové hnutí Hare Kršna k jídlu. S absolutní láskou, s absolutním soustředěním, jako k daru a k možnosti se něco naučit a někomu něco poskytnout.“ Proto má prasádam tak odlišnou chuť od ostatní vegetariánské stravy? Opravdu se připravuje s tak vroucím vztahem?
Tajemství je v tom, že se jídlem snažíme uspokojit Boha – Kršnu. Nejsme vlastně vegetariáni, ale „kršnateriáni“, protože jíme pouze to, co přijme Kršna, jak je psáno v Bhagavad-gítě: „Jestliže mi někdo s láskou a oddaností obětuje lístek, květinu, ovoce či vodu, přijmu to.“ Oddaní tedy nepoužívají k přípravě pokrmů nejen maso, ale ani vejce, ryby a některé další suroviny jednoduše proto, že je Bůh nepřijímá. Když vaříme, děje se tak v absolutně čisté kuchyni a v čistém oděvu, což není zbytečným přeháněním, protože dodržováním této čistoty rozvíjíme i svou vnitřní čistotu. Jakmile je jídlo uvařeno, část oddělíme a s upřímnými modlitbami je obětujeme Kršnovi. Oddanost, vděčnost a láska je to podstatné, jídlo je až druhotné. Po obětování se pokrm podává. Náš program Jídlo pro život (Food for Life) jej distribuuje ve velkém, a to zvláště v oblastech světa postižených nejrůznějšími krizemi.

Zkvalitnil se váš život po dobu praktikování toho, co nabízí tato víra?
Jistě. Jsou určité základní zásady, které se musí dodržovat. Jednou z nejdůležitějších je nejíst maso. Pokud někdo konzumuje maso, nikdy se v duchovním vývoji nikam nedostane. Jestliže sám nemám soucit s živými tvory, nemohu čekat, že budou mít ostatní soucit se mnou. Modlitby, odříkávání manter slouží k očišťování od hmotných obalů, těl. Ve vaišnavském pojetí se nejedná tolik o technickou záležitost, ale hlavně o komunikaci s Bohem, což vyvolává jeho odezvu. Můj život se začal velice rapidně měnit k lepšímu. Vím, jak se rozhodovat, vnímám kupříkladu věci, které jsem dříve vůbec nevnímal. Zažívám jistý pocit harmonie a vyrovnanosti.

Škoda, že jste se nenarodil rovnou v Indii.
Narodil jsem se v Praze čtrnáct dní po sovětské okupaci. Všechno má svůj význam, každý má své místo a svůj úkol. Nyní východní duchovní tradice zapouštějí kořeny na Západě. Když někdo před dvaceti, třiceti lety mluvil o vegetariánství a o karmě, ostatní si ťukali na čelo. Dnes je vegetariánství až módní záležitostí, mezi středoškoláky v USA je většina vegetariánů, natáčejí se filmy o reinkarnaci – lidé tyhle věci běžně přijímají. Často však jejich pochopení bývá povrchní a nepřesné.
Místo vojny jsem vykonával civilní službu na ekologické farmě, která patří hnutí Hare Kršna. Tam jsem se začal zajímat o překládání duchovní literatury. Po ukončení služby jsem odjel do nakladatelství v našem centru ve Švédsku, které vydává knihy pro téměř celou Evropu. Strávil jsem tam skoro čtyři roky jako první editor redakce. Dalo mi to strašně moc.
Výhodou této práce je, že není omezená ani místem, ani časem, mohu ji vykonávat všude. Každý má určitou pozici, ve které může udělat nejvíc. Indii jsem navštívil, ale žít tam není vůbec jednoduchá věc, ne každý by tam vydržel. Takže si na Prahu nestěžuji.

Proč jste se vrátil ze Švédska do Prahy?
Začátkem prosince 1998 jsem se dozvěděl, že maminka má velmi pokročilou rakovinu jater. V létě toho roku jsem s ní byl měsíc doma a zdála se celkem zdravá, takže to byl pro mne šok. Během tří dnů jsem byl v Praze a staral jsem se o ni, jak jsem mohl. Podával jsem jí prasádam, zpíval jí Hare Kršna a jiné mantry. Doprovázely ji také modlitby a požehnání mnoha mých přátel z celého světa.

Ale maminka byla křesťanka. Co tomu říkala?
Tvrdila, že když téhle filozofii nevěřila dříve, nebude už nyní začínat. To je ale mylný názor. Stačí jen málo, člověk ani nemusí věřit a přitom se účinek projeví. To je například povaha Hare Kršna mahámantry. Kdokoliv ji vysloví, má to na něho a na okolí příznivý efekt. Lék také působí bez ohledu na to, jestli v jeho účinnost věříme, nebo ne.

Mohu–li odporovat, věřím spíše ve rčení: Víra tvá tě uzdraví. Pokud budu věřit, že mě kupříkladu uzdraví voda z vodovodu, nastartuje moje podvědomí vnitřní proces k samoléčbě.
Vše, co jsem dělal, mělo ale jinou motivaci. Nevěřil jsem v maminčino uzdravení, ani citovaná mantra není otázkou zázračného uzdravení. Podle informací od ošetřující lékařky jsem věděl, že maminka opustí tělo během jednoho roku. Vše jsem dělal pro její lepší budoucnost, aby měla lepší další pozici zrození. Každý člověk zemře, dříve nebo později, důležité ale je, co děláme v tomto životě. Smrt je takovým testem. Musíme žít tak, abychom se v příštím životě dostali v duchovním žebříčku výše.
Snažil jsem se mamince vrátit všechnu její péči. I ve védských písmech je psáno, že rodičům dlužíme za výchovu, za vše, co nám dali, a my jim to ve stáří vracíme. Jestliže se však o někoho starám, nelze se starat pouze o tělo, je nutné se starat o člověka i po jeho duchovní stránce.

V čem je podstata?
Nedílnou součástí védského paradigmatu je reinkarnace, která byla přijímána jako realita po celém starověkém světě. Nově nastupující židovsko-křesťanská tradice však popřela existenci duše mimo tělo před zrozením a začala tvrdit, že je stvořena při početí – není tedy součástí duchovního, ale hmotného světa. Výsledek tohoto střetu paradigmat trvale ovlivnil celou západní civilizaci.
Všechny naše zkušenosti z tohoto a minulých životů jsou uloženy v jemnohmotném těle, které je obalem duše (átmá). Podvědomě známe svoji vinu, při opuštění těla je nám znovu připomenuta Bohem a na základě všech svých činů získáváme příští podmínky k životu. Představte si strom jako hrubé tělo a kořen jako jemné tělo. Když je strom poražen (smrt), kořen žije dál a může z něj vyrazit nový strom. Pokud byl původní strom vystaven nějakým negativním účinkům, např. radiaci (negativní karma), nový strom bude také postižený. Různými způsoby lze zároveň zjistit, za jaké činy dostáváme určité následky a jak se jich zbavit. Neznalost zákona karmy neomlouvá. Lidem chybí zodpovědnost, takže je na světě stále mnoho utrpení, které alarmuje humanisty a charitní organizace, ty shánějí sponzory a to se děje stále dokola. Duchovní kořen problému ale zůstává neznámý, či záměrně odsunutý na okraj zájmu, protože jsou preferována druhotná a dočasná řešení politická a ekonomická.

Dařilo se vám tváří v tvář smrti nejbližšího člověka vnímat tato dogmata a řídit se jimi?
Naše tělo se mění již v průběhu života. To není dogma, ale skutečnost. Všechny buňky se obměňují zhruba každých sedm let, kdežto my, duše, tím myslím átmu, zůstáváme stále stejní. Proto neříkám: „Mám duši,“ ale: „Jsem duše.“
Duše opouští duchovní svět z touhy po nezávislosti na Bohu a přijímá obal v podobě těla, aby si mohla užívat hmotného světa. Ve skutečnosti s ním nemá nic společného, nemá zde co získat ani co ztratit a ztotožňovat se s hmotou je iluze. Snaha o hmotný zážitek jen posiluje pouto k tomuto světu, neboť, jak říkají Védy: „Oheň nelze uhasit palivem.“ Jelikož se duše ztotožňuje se svým tělem, majetkem a vztahy, představuje pro ni zánik těla utrpení, které nemůže překonat vlastními silami, ale pouze poznáním a činností v přímém vztahu k Bohu. To se nazývá bhakti-jóga.
Pokud jsme neinformovaní, je smrt krokem do neznáma a je tak zdrojem strachu. Západní materialistické filozofie proti němu neposkytují obranu, protože pro ně vše končí smrtí. Nenabízejí tedy nic jiného než frustraci – lidské konání v tomto životě tak postrádá smysl. Na Východě je situace zcela jiná. Lidé nejsou drženi ve strachu a nevědomosti, ale naopak mají možnost získat odpovědi na své otázky, a tak se toho strachu postupně zbavit. Poznají, že smrt je předěl, most, po kterém přecházíme do jiné sféry existence, nikoliv koncem všeho.
V případě maminčina umírání jsem mohl přímo pozorovat, že tělo a duše jsou dvě různé formy. Vše jsem tedy vnímal dost realisticky. Někdo by mohl namítnout, že jsem cynik, ale je to jenom realismus. Kršna říká: „Proč naříkat nad něčím, co není hodno zármutku?“ Tím je myšleno hmotné tělo, které je přece určeno k zániku již v okamžiku zrození.

Kde si myslíte, že nyní maminka je?
Stále na ni vzpomínám. Na to, co mi dala do života, i na společné rozhovory a příhody, na její návštěvy ve Švédsku, na to, jaká to byla velice upřímná bytost. Mohu-li soudit podle jejího života, myslím si, že její další pozice je lepší. Popel z jejího těla jsem podle tradice vysypal do posvátné řeky Gangy, aby se mohla dostat do nehmotného, duchovního světa. Dále už je vše pouze v Kršnových rukou.

Tam se chcete dostat také?
To je obecný védský přístup. Pokročilí vaišnavové, které se snažím následovat, však uvažují v rovině služby: Ať se narodím kdekoliv, přeji si, Kršno, abych byl tvůj čistý služebník. „Zlepšování pozice“ pro ně nehraje žádnou roli, avšak je psáno, že čistý oddaný služebník odchází přímo do duchovního světa.

Jaký je duchovní svět?
Neomezený. V písmech je podrobně popsán. Stručně řečeno, duchovní svět je realita, kdežto náš třírozměrný omezený hmotný svět je jeho stín. Jedná se o hmotný stín a hmotnou reflexi. Pokud použiji přirovnání, tak stín naší ruky v záři lampy se nám jeví jako nedokonalý dvourozměrný obraz. Vidíme sice, že máme pět prstů, ale nemůžeme ze stínu usoudit, jaké vlastnosti a jakou strukturu ruka ve skutečnosti má.

Takže tělo je nedokonalý obraz duše?
Dá se to tak říci, protože když je duše v čistém stavu, její tělo má formu čisté energie, která nedegraduje a neumírá. Duše tak zůstává ve svém věčném přirozeném vztahu s Kršnou.